ЛОНДОН 29 ЧЕРВНЯ 1613
У ТЕАТРІ "ГЛОБУС"
СТАВИТЬСЯ П'ЄСА ШЕКСПІРА "ЖИТТЯ ГЕНРІ VIII".
ПОДАВАЛАСЯ ВОНА ПІД АЛЬТЕРНАТИВНОЮ НАЗВОЮ:
ПІД ЧАС ЧЕТВЕРТОЇ СЦЕНИ ПЕРШОГО АКТУ
ЧЕРЕЗ РЕКВІЗИТНУ ГАРМАТУ СТАЛАСЯ ПОЖЕЖА.
ТЕАТР "ГЛОБУС" ЗГОРІВ ВЩЕНТ.
ВІДТОДІ УЇЛЬЯМ ШЕКСПІР НЕ НАПИСАВ ЖОДНОЇ П'ЄСИ.
Я візьму вашого коня, сер.
Принеси мені елю, хлопче.
Ми чули, сер, театр згорів.
Який саме?
Мій.
Ви Шекспір, поет.
- Розповідаєте історії. - Розповідав.
У мене була історія, але я її так і не закінчив.
Закінчите її для мене?
Досить з мене історій, хлопче. Я не знав би, як закінчити твою.
Знали б.
На добраніч, чоловіку.
Двадцять років, Уілл.
Ми бачимо тебе все менше і менше.
Для нас ти гість.
Гість повинен спати на кращому ліжку.
Відпочивай.
Я завжди думала, що він доживатиме у Лондоні. Де він і жив.
Байдуже, де він жив чи помре. Важливо, ким буде його спадкоємець.
Я його спадкоємиця. А за мною іде Елізабет, наша донька.
Ні, якщо твоя сестра подарує йому онука.
Чи ми.
ГАМНЕТ ШЕКСПІР 1585 - 1596
Я подумав, що варто зробити сад.
У нас вже є сад.
Знаю, але не квітковий сад чи овочевий.
Особливий сад для Гамнета.
Гамнет у раю. Йому не потрібен сад.
Може, він потрібен мені.
Мабуть, тут зовсім не так, як п'єси у Лондоні.
У якомусь сенсі, Маріє. Хоча здебільшого дуже схоже.
Схоже? Не розумію, чим це.
Ну...
наприклад, сьогодні ми заміряємо нашу сцену.
Сад - це не п'єса.
Так, але п'єса, сад, хліб,
як той, який ти печеш щоранку -
все це починається з ідеї,
з бажання
створити щось гарне або потрібне.
Хліб починається з дріжджів і борошна.
Саме так. Інгредієнтів. Тепер ти мене розумієш.
Кущі, ожини, дріжджі, борошно, строфи, актори -
всім їм потрібна мрія, яку не можна заперечити,
у ній має сплестися багато протиріч,
бо погода мінлива, або комахи нападуть на рослини,
піч охолоне, дріжджі скиснуть,
і у моєму випадку твої працівники,
або геніальний неадекватний актор, Дік Барбедж, почнуть капризувати,
вимагатимуть більшу виставу на менший бюджет,
коротшу п'єсу з набагато довшою роллю для нього,
і все це ти маєш подолати,
не втративши з полю зору свою мрію.
І як воно, коли все це спрацьовує?
Ну... А як пахне свіжоспечений хліб?
І що, в бога, ти тут робиш?
Ось на що ти не можеш пісяти.
Не пісяй на це і не пісяй на це.
Чоловіку!
Дякую.
Корчування - важка робота.
Ще б пак.
Колись я викорчував цілий ліс
та переніс його через сцену у Дансінейн.
У реальному житті все інакше.
Він був перспективним, Енн.
Ти ледве його знав.
Я знав його через його вірші.
- Ага, вірші. - Так, вірші.
Може, і дитячі писульки,
але дотепність та сміливість в кожній строчці.
Більше він нічого не напише.
Так.
Як і я.
Ти тужиш не за Гамнетом, а за собою.
Я тужу за своїм сином.
Зараз.
Ти почав тужити зараз.
А тоді написав "Віндзорських насмішниць".
Так, написав.
З часом пристосується.
Вона має знову навчитися бути дружиною.
Мій чоловік думає, ви приїхали додому помирати.
Справді?
Я щойно купив маєток.
Я не можу померти ще років десять, або мені кінець.
Отже, чому ви повернулися додому?
Більше нічого писати?
Сюзанно, я довго жив в уявному світі,
гадаю, я більше не знаю, що реальне, а що - ні.
Що є правда.
Джудіт каже: "Правди не існує".
Джудіт - 28, і вона дівиця.
І це правда.
Коли батько помре, я стану бідною.
Ні, дитино.
Третина його спадку перейде мені, доки я жива.
Якщо будеш живою.
Ти старша за нього, забула?
Сюзанна подбає про твої потреби.
Сюзанна кориться її чоловіку.
Я нічого не отримаю.
На що я і заслуговую.
Джудіт.
Якщо ти не можеш себе пробачити...
як думаєш, зможе тебе пробачити Бог?
Я і не думаю.
Я прибіг сюди, до цього лісного озерця,
коли мене вигнали з уроку.
Я знаю, тату.
Знаєш, син намісника освіту отримує безкоштовно,
а ось син крадія...
Гадав, мені кінець.
Але я любив це місце.
І ви, діти, теж.
Так.
Так, ми приходили сюди кожного дня.
- Хоча Гамнет ніколи не ліз у воду. - Ні.
Він не був таким хоробрим, як Джудіт.
Чи навіть... Навіть, як я.
Він мав хоробрий розум.
Пам'ятаю, якось він привів мене сюди,
показати, що він написав.
Тоді я сказав...
що я найбільш гордий батько в королівстві.
І я досі ним є.
Ось, люба.
- Твій батько думає про свій спадок. - Ти думаєш про його спадок.
А думати маєш ти.
Я твій чоловік, і те,
що стосується мене, стосується і тебе.
Все добре, любий.
З'їж ще.
Дякую.
Чоловіку! Зараз неділя!
Неділя?
Тут не Лондон.
Пропустиш службу в церкві - тебе оштрафують.
Доброго ранку.
Раді вас бачити.
Шекспір.
Нова неділя, а ти досі сидиш на родинній лаві.
Молюся, щоб тобі ніколи не довелося її звільнити,
як довелося твоєму батькові.
Я не мій батько, сер Томас.
Приємно бачити, як ви копаєте, сер.
Нарешті ви припинили писати п'єси, щоб відволікати чернь від Лорда.
Чи жайворонки відволікають тебе від Бога, Джоне?
Авжеж, ні.
Вони - це свідчення Боже.
Отже, для деяких людей...
Я був жайворонком.
Я хотів вас дещо спитати, тестю,
але не хочу відволікати людину від роботи.
Покличете, коли закінчите?
- Так, Джоне. - Дякую.
Сюзанна здорова, так?
- Так, сер. Дякую. - А Елізабет?
- Вона теж, сер. Дякую. - Чудово.
- Радий це чути. - Так.
Так.
Дякую, Джоне.
Вітаю, м-с Холл.
Скажіть сестрі, я привіз чудове рейнське вино,
вона може отримати пляшечку
за свою чарівну посмішку.
Я передам, Томе.
- Вітаю, Лено. - Вітаю, м-с Холл.
Для вас є пакунок. Френку.
Пробачте.
Ртуть, м-с Холл?
Мій чоловік лікар.
Вона сказала, пакунок для вас.
Доброго ранку, Кейт.
- Вітаю, м-ре Сміт. - М-с Холл.
Мені потрібна тканина.
Чорна, не щільна, для літньої сукні.
Чорна? На літо?
Може, ця синя?
Мій чоловік не любить занадто модне.
Якби все було, як він хоче, м-с Холл, моя крамничка була б темним місцем.
Все траурне, але ніхто не помер.
Спаситель носив лише просте,
і він був божественним.
Як і ви, Сюзанно, у будь-якій тканині.
М-ре Сміт...
Я заміжня жінка.
Нещаслива.
Це не...
Я мала б розказати про це чоловіку.
Розкажете?
Він знає.
Сюзанно.
Собаку сусіда дуже цікавить моє садівництво.
Джон Холл попросив, щоб я допоміг скинути вікарія.
Гадав, він знає мене краще.
- Він гадає, що він тобі подобається. - Я гарний актор.
Я намагаюся знайти у ньому щось хороше заради Сюзанни, але...
Він лицемірне лайно?
Пуританин.
Кумедно, чи не так?
Пуританин, який бажає закрити всі театри,
а отримає в спадок володіння Уільяма Шекспіра.
Чи не кумедно це?
Я гадаю, що кумедно.
Як би не було, Джудіт,
я не збираюся залишати володіння Джону Холлу.
Ні, ти залишиш його святій Сюзанні,
а за законом її власність стає його.
Як і її тіло. Як би він його не використовував.
Ти виросла жорстокою, Джудіт.
Колись ти була проста та радісна.
А чи була, батьку? Коли це було?
До того, як помер Гамнет? Так?
До того, як він помер, а я вижила?
- Джудіт. - Він так думає.
Кожен раз, коли він читає його кляті вірші,
які не дуже й чудові,
він думає: "Чому вижила вона, а не він?
Золотий хлопчик помер, і що залишилося?
Дівчина.
Непотрібна, недолуга дівчина.
Колись вона була чудовою.
Була простою та радісною,
але подивіться на неї - зла курва,
яка досі жива.
Чому помер не той близнюк?"
Дякую за вечерю, Енн.
Я не сказав жодного поганого слова. Не дав жодного приводу.
Ти так часто вкладав слова у чужі вуста,
що вважаєш, важливо лише те, що сказано.
Сер Томас, я...
Пуритани протестують проти старого укладу.
Когось з вас це обурює, я знаю.
Але заклинаю вас, згадайте послання Коринфянам.
Це хороші християни, і діють від чистої віри.
Вони чудові городяни.
- Вони пристойні... - Та невже, м-ре Вулмер?
Та невже? Чи вони блудники?
Я бачив, як Сюзанна Холл тікала від чоловіка та прокрадалася
вночі до Рейфа Сміта.
- За наклеп відповіси! - Є докази, що це не наклеп!
Не кажи нам вберегти наші душі, д-ре Холл.
Не коли ваші пуританські дружини блудять гірше за шльондр!
Я інформував адвокатів. Ми подамо позов за наклеп.
- У громадський суд? - Це був публічний наклеп.
Джон Лейн небезпечний.
Він не напав би, якби не придумав, як це доказати.
- Доказати? - Як ти можеш таке казати?
Бо твій чоловік боїться, що він зможе.
Тобто вигадати переконливу брехню.
Що ж, який жах.
І це впало на голову такої невинної родини, як наша.
Двічі Шекспірів не змішати з брудом.
Привести обвинуваченого.
Джон Лейн не з'явився, Ваша Честь.
- Не з'явився? - Він зник.
Честь Сюзанни Шекспір чиста.
Через відсутність Джон Лейн оголошується винним у наклепі
та вигнаним з церкви.
Навіщо?
Навіщо тій людині казати таке про Сюзанну?
Гадаю, щоб підірвати репутацію її чоловіка.
Джон Холл пуританин,
він хоче зробити місто чистішим Святої Трійці.
А Джон Лейн полюбляє своє їдло та ель.
Тоді чому він не з'явився до суду, щоб добиватися свого?
Я...
обговорював з ним це питання.
Обговорював? Яке питання?
Питав, чи бачив він "Трагедію Тіта Андроніка".
Яким боком мене стосуються п'єси?
Іди геть.
Побачимося з тобою та твоєю донькою-шльондрою в суді.
Окрім загально, вона стосується ось чим:
мавританський лиходій на ім'я Аарон
та африканець, який його грав, були неймовірні та жахливі.
Не вбив людину, не думав, як би це зробити.
Не ґвалтував жінку, не думав, як би це зробити.
Не звинуватив невинного, клянучись честю.
Не зробив смертельними ворогами двох друзів.
Не зламав ноги скотині бідняка.
Не підпалив ні стійло, ні житницю вночі,
щоб господар заливав їх своїми сльозами.
Не вирив мертвяка з могили
і не поставив перед дверима дорогого друга.
Зробив я велику купу жахливих справ.
Так легко, як убити муху.
Але нічого так не засмучує мене, як те,
що я не зможу зробити ще тисячі жахливіших справ.
Я бачив, як він
вирвав серце у дурня, який перейшов йому дорогу.
Але він може бути і дуже ніжним.
Одного дня його серце приборкали,
він полюбив мою доньку.
Сюзанну?
Так, але їхньому коханню не судилося розквітнути.
Хоча він поклявся, якщо їй буде щось потрібно,
його меч, пазурі та зуби слугуватимуть їй,
щоб захищати або вбивати за її честь.
Отже, мені повідомити його щодо проблем Сюзанни?
Уілл, я бачила "Тіта".
Аарона грала наймиліша людина, яку можна тільки зустріти.
Так і є. Але Джон Лейн цього не знає,
а я ніколи не дам правді зіпсувати чудову історію.
Гадаєш, є хоч крихта правди, що...
У тому, що сказав Лейн.
Ну...
Між ними немає тепла.
Ми це бачимо.
Пройшло п'ять років з народження їхньої дитини.
Вона знає цього Рейфа Сміта.
І вона посилала до Лондону за ртуттю. Ртуттю лікують віспу.
Уілл.
У Сюзанни немає віспи. Я б знала.
Може, у нього є? Чоловік з віспою часто відливає.
Здається, так воно і є...
Це тому вона більше не вагітніє?
Вона шукала...
ніжності деінде?
Сюзанна богобоязлива жінка.
Вона б не зрадила свого чоловіка.
Може, це не зрада.
Джудіт.
Може, він сам наказав їй.
Це просто моя думка.
Якби вона народила онука, чи не байдуже
тобі було, чи це правда?
Для мене головне, що честь Сюзанни знову чиста. Це правда.
Правди не існує.
Сьогодні я написав тобі новий вірш.
Хочеш почути?
Гамнете?
Уілл?
Енн?
Він був тут.
Він завжди тут буде, Уілл.
Знаєш, у Лондоні зараз закінчилися вистави.
- У тавернах повно... - Якщо сумуєш...
- ...за Лондоном, чому не повернешся? - Ти хотіла б?
Головне не те, чого хочу я, а те, чого хочеш ти.
- До чого ти хилиш, Джудіт? - Ти приїхав тужити за Гамнетом.
Тужити за померлим сином
- ...та рити для нього сад. - Джудіт.
Ні, ми тужили за ним, батько.
Ми тужили за ним, коли він помер, тужили дуже довго,
але здається, ми повинні знову тужити,
наче над свіжовикопаною могилою, бо ти
зненацька знайшов час теж за ним потужити.
Може, припнеш свого язика?
Не поважаєш мене, поважай хоча б себе.
Якщо ти відтужила, тоді спробуй вшанувати його пам'ять.
Звідки взяв, що я не шаную?
Тоді почни жити, наче шануєш. Не досягнеш його таланту,
досягни його рівня доброти, старанності,
бо ти марнуєш своє життя!
Я знаю, якою ти вважаєш мету життя жінки.
Я знаю, що ти від мене хочеш.
М-ре Шекспір?
- Не хочу надокучати. - Добре.
Чудові новини. Бувайте.
Я лише хотів вас спитати...
Щоб стати письменником, треба почати писати.
- Можу я... - У мене немає улюбленої п'єси.
Я однаково поважаю своїх колег,
і так, я вважаю, що жінки мають право грати жіночі ролі,
як це практикується на інших континентах. А тепер...
Я хотів дізнатися, звідки ви знали.
- Знав що? - Все.
Друже, я гадки не маю, як зробити так, щоб слимаки не жерли рослину.
Немає кутку світу, який би ви не дослідили,
немає жодного місця у душі, де ви не змогли б зорієнтуватися.
Як?
Звідки ви знали?
Все, що знаю...
якщо знаю, не кажу, що знаю...
я уявив.
Але кажуть, ви покинули школу у 14. І ніколи не подорожували.
- Звідки уява? - З себе.
З себе?
Так.
Все, що я робив, все, що я бачив,
кожна книга, яку прочитав, кожна проведена бесіда,
включно, Боже допоможи, і цю.
Якщо хочеш бути письменником
і розмовляти з іншими та за інших, спершу навчись
говорити від себе.
Шукай всередині.
Вивчи вміст своєї душі...
свою людяність.
І якщо ти чесний з собою,
тоді, що б ти не написав,
все буде правдою.
А зараз, якщо не можеш врятувати мої мальви, залиш мене
тужити за померлим.
Тоді чому?
Чому ви перестали писати?
Бувайте.
Ранок добрий, Томе Квайні. Бочку елю
та три графини вина Мальвазія до нового будинку, будь ласка.
Твоє звичайне замовлення, і моя звичайна відповідь.
Виходь за мене, Джудіт. Я зможу повернути твою посмішку.
Так, і всім іншім жінкам міста, за якими ти бігаєш.
- Так, але заміж кличу лише одну. - Тобі це наскучить.
Я пам'ятаю дівчинку,
найвродливішу і найщасливішу в місті.
Пам'ятаю її сміх, пам'ятаю гру у квача на поцілунки.
Я хотів би побачити, у яку жінку вона виросла.
Але це точно не ти.
Мілорде!
Це вам, сер, від графа Саутгемптона.
Енн? Енн.
Граф Саутгемптон їде на північ,
і він написав мені, що коли буде проїжджати,
хоче заїхати на годину-другу поговорити зі мною.
Ти чула мене, Енн? Граф Саутгемптон.
Я чула.
І я пам'ятаю день, коли вперше почула про твого друга, графа Саутгемптона.
Того ж дня видали книгу віршів.
Сонетів, як мені сказали.
Гадаю, ти думав, коли я не можу читати, то буду не проти.
Але багато хто вміє читати, навіть у нашому містечку.
Включно одна з твоїх доньок.
Енн, сонети видали нелегально.
Без моєї згоди чи знання.
Але це ти їх написав, Уілл, а люди прочитали.
І почали питатися: "Хто вони?
Хто ця темна жінка, у яку він такий закоханий?"
- Це лише вірші. - "Вродливий чоловік".
- Це лише вірші. - Не відповідай.
Не хочу знати.
Не хотіла знати тоді, не хочу й зараз.
Але зі слів інших я знаю, хто він.
І ось він збирається завітати до мене додому.
Всі ці роки, Уілл...
мене хвилювала твоя репутація.
Ти хоч раз подумав про мою?
Я чув про твого гостя,
і тепер, як кажуть мої люди, він їде до міста.
Ти, авжеж, представиш мене йому.
Нехай зупиниться у Шарлкоті.
Там йому буде більш звично.
Авжеж, ти можеш приєднатися. Але тільки ти.
Не варто втомлювати Його Світлість.
Можете зайти.
Ми привітаємо Його Світлість.
Вітаю у Страдфорді-на-Ейвоні, Ваше Світлосте.
Ви є...
Сер Томас Люсі з маєтку Шарлкот, Ваше Світлосте,
і член парламенту цього району.
Чи можу я мати честь познайомити вас з моєю дружиною?
- Ви в якійсь справі? - Ну...
Чи ви хотіли би подати якусь петицію?
Ні-ні. Я лише бажав запросити...
Тоді я ввічливо відмовляюся, сер Томас. Далі я сам.
Я тут, щоб зустрітися з найвеличнішою людиною королівства.
Не враховуючи Його Величності, звісно.
Який нахабний маленький член парламенту.
Сьогодні звання лицаря може купити будь-хто.
Він стільки разів мене принижував.
Чому ти йому це дозволяєш?
Хто він? Син чийогось сина.
І нічого більше.
Вся його гординя тримається на тому,
що він був краплиною з члену нікчеми.
- Я такий самий. - Ні.
Я син сина, Уілл.
Генрі Різлі, син Генрі Різлі.
І якби я не був сином Генрі Різлі,
тоді твій Томас Люсі, син Томаса Люсі,
навіть не удостоїв би мене посмішкою.
- А ось ти... - Син крадія.
Син Аполлона, Уілл.
Бога поезії, бога правди.
Найвитонченіший,
найзавершеніший,
і найчарівніший розум, який тільки існував у цьому світі.
Отже...
чому ти такий дрібний, Уілл?
- Дрібний? - Чому ти настільки дрібна людина?
Ваше Світлосте...
Ти можеш зачарувати всіх парою змахів пера,
і тим не менше, ти здуваєшся перед сером Томасом Люсі.
- Здуваюсь? - Твій талант перевершує...
таланти всіх поетів разом взятих,
і тим не менше, живеш таким дрібним життям.
Я не думаю, що живу дрібним життям, Ваше Світлосте.
Ну ж бо, Уілл. Порівняй з Кідом.
Марлоу?
Боже, якою людиною він був.
Яке мав життя. Шпигун, авантюрист, трахав на благо Англії.
Хлопчиків, дівчат. Хлопчиків та дівчат.
Він вмів жити.
Він помер, мілорде. Десь переможеш, десь програєш.
Так, вони всі вже мертві, Уілл. Марлоу, Грін.
Назвав мене вискочкою.
"Вороном вискочкою." І тобі досі це болить.
Кід, Неш...
Спенсер.
Всі мертві.
Алкоголь та пристрасть, секс та насилля їх вбило.
Життя їх вбило.
Але ти...
Ти вижив.
Так, я вижив.
- У своєму гарному домі. - Кількох домах.
І твій герб, скільки він коштував?
- Двадцять фунтів. - Двадцять фунтів.
Той, хто написав "Гамлета", "Генрі V", "Макбет"
та "Ромео і Джульєтту", заплатив 20 фунтів за джентльменство.
Уілл, навіщо це тобі?
Колись батька оштрафували за те, що не пішов до церкви.
Знаєте, чому він не пішов?
Занадто протестантська служба?
Я чув плітки про вас,
Шекспірів, щодо папи.
Нічого такого. Він не міг прийти,
бо мав борги перед половиною конгрегації.
Гадаю, він би мені сподобався.
Він багатьом подобався.
І мені.
Ти повинен знову писати, Уілл.
Ти потрібен Лондону.
Ти потрібен мені.
У нас лишився лише Джонсон.
Хто сміється з мене, бо я не знаю грецької
і не знаю, чи має береги Богемія.
Боже, Уілл, чому тобі на нього не байдуже? Ти написав "Короля Ліра".
Не байдуже, бо це важливо. У Англії це важливо.
Я маю що маю, що заслужив,
і за це мене підозрюють.
Мене завжди підозрюватимуть.
Але у мене є гроші і є мої будинки,
і ще є мій герб.
І є твої вірші.
Боже, чоловіче, у тебе є твоя поезія.
Така поезія.
Така чудова...
Чудова поезія.
І деяка...
Написана для мене.
Так.
Так, Ваше Світлосте.
Для вас.
Я постарішав.
Як ти і передбачив у сонетах, клятий ти покидьку.
Але красу, на яку я тебе натхнув, назавжди залишиться юною.
І коли минуть тисячі років,
люди читатимуть ті рядки і я...
Буду молодим.
Досі живим.
У серцях ще не підозрюючих коханців.
Вони призначалися лише для вас, Ваше Світлосте.
І ні для кого, хто живе зараз, чи того, хто буде жити потім.
Лише для вас.
Авжеж, це були лише лестощі.
Я був падким на лестощі.
Так.
Лише лестощі.
Лише...
Я говорив від щирого серця.
Тоді я був молодішим.
Молодішим, вродливішим.
Вродливі, Ваше Світлосте, як і завжди були.
Коли своє становище кляну,
Зневажений, знедолений до краю,
Коли з глухого неба талану,
Даремно, плачучи, прохаю,
Тоді мінявся б долею з таким,
Хто має більше друзів і надії,
Хто розумом прославився метким,
Хто словом віртуозно володіє.
Але тебе згадавши, тую ж мить
Єство моє стає таке щасливе,
Як жайвір,
що возноситься в блакить
І на воротях раю творить співи.
Я не віддам, хоч би й Господь звелів,
Твою любов за блага королів.
Так, як я і казав...
лише лестощі.
Не лестощі, правда.
Я завжди насмілювався мати надію.
Надію?
- Уілл? - Може, у якомусь...
У якомусь сенсі на взаємність.
- Взаємність? - Можливо, ви також...
- Ти забуваєшся, Уілл. - Я...
Як поетові тобі немає рівних,
і як інші, хто має розум чи серце,
я твій вічний слуга.
Але, як чоловік, Уілл, я не того рівня.
З гербом за 20 фунтів над дверима...
Цьому ніколи не бувати.
Мені час рушати.
Бувай.
Я прийшов побачитися з поетом,
і від поета я зараз йду.
Коли своє становище кляну,
Зневажений, знедолений до краю,
Коли з глухого неба талану
Даремно, плачучи, прохаю,
Тоді мінявся б долею з таким,
Хто має більше друзів і надії,
Хто розумом прославився метким,
Хто словом віртуозно володіє.
Але тебе згадавши, тую ж мить
Єство моє
стає таке щасливе,
Як жайвір, що возноситься в блакить
І на воротях раю творить співи.
Я не віддам, хоч би й Господь звелів,
Твою любов за блага королів.
Уільям Шекспір.
Я помітила, твій друг,
граф, не взяв з собою дружину.
Мабуть, йому не до вподоби компанія жінки.
Впевнений, Його Світлість та графиня Елізабет
дуже щасливі у своєму шлюбі.
Як сподіваюся, колись будеш і ти, Джудіт.
Чому ти досі незаміжня?
Ти така вродлива. Я думаю.
- А я - ні. - Тоді подивися в дзеркало.
У мене його немає. Мені не подобається, кого я там бачу.
Боже, які жахливі думки,
авжеж, коли ти постійно сама.
- Але так воно і є. - А діти?
- Всі жінки хочуть дітей. - Очевидно.
Ти не хочеш дітей?
Хочеш замінити мною Гамнета?
Я про... Заради тебе ж самої.
Чоловік, діти, партнерство, комфорт.
Може, вона вважає, що шлюб нічого цього їй не дасть.
Це так, Джудіт? Так?
Ти побачила нещастя матері і подумала: "Краще буду в дівицях,
ніж прикованою до чоловіка, якому я байдужа".
- Я не казала, що нещаслива. - Не казала, Енн,
але я той, хто кладе слова у вуста інших,
і я можу бачити те, що ховається за словами,
і з мене досить.
Я невтомно працював заради цієї родини.
- Заради себе. - Так, і я голова цієї родини!
І я дав тобі чудові будинки та слуг,
давав гроші на життя. Чи це не комфорт?
У тебе є дві вродливі доньки, чудовий син і чоловік,
який, хоч і відсутній, але завжди про тебе думав.
Чи це не суть партнерства у житті?
Я підніс цю родину вгору!
Гадав, мій геній здобув родині славу та багатство.
Так, так, мій геній. Чи я мав ігнорувати і це?
Ігнорувати Божий дар,
щоб залишитися у Стратфорді
та робити кляті рукавички,
і все це, щоб ти відчувала себе трохи більш бажаною?
Гамнет помер, і мене тоді тут не було! Я знаю це!
Гамнет помер, його забрала чума.
Вона забрала мільйони людей, і забрала б,
будь я у Стратфорді чи Лондоні, чи на забутій дорозі.
Ми лише... Ми втратили нашого хлопчика! Я знаю!
І мене тут не було!
Скільки разів повторити? Мене тут не було!
Ми втратили нашого геніального хлопчика і мене...
Гамнет ніколи не був геніальним!
- Що ти... - Джудіт, не треба.
- Що ти кажеш? - Він був вродливим...
але не геніальним.
Джудіт, не смій.
- Я їх написала. - Написала... Що?
Ті вірші.
Ті рядки, які ти так обожнював,
сміливі та дотепні, кожний з них.
Вони мої.
Гамнет лише записав.
Вона трохи йому допомогла і все.
Ні. Я склала вірші. Всі.
- Ні. - Гамнет був милим, добрим,
- ...але не геніальним. Ні! - Ні, він був геніальним!
Ні, Уілл.
Він був звичайним хлопчиком.
- Що? - Якби ти подивився, то побачив...
Якби подивився на сина?
- Так, якби... - Я дивився на мого сина!
Ти бачив те, що хотів - себе.
Що ти кажеш?
Ти бачив хлопчика з розумом, великим та сміливим, як твій.
Він був радий, що батько зміг оцінити його геній.
Він не був генієм, але він знав, що йому не досягнути рівня,
якого ти від нього вимагав. Він боявся твоїх візитів.
Ми не планували цього. Спочатку - ні.
Джудіт завжди вигадувала історії, римувала слова.
Гамнет почув одну і...
І записав її, щоб попрактикуватися у письмі.
Ти знайшов її, оцінив та похвалив його.
Що, вони тепер нічого не варті?
Вони не його.
Ти більше їх не читатимеш?
Ти сидів під сонцем і гиготів з їх дотепності.
Вони не його.
Так.
Вони мої.
Тому я зроблю з ними те, що мені захочеться.
Ні! Ні, ні, ні!
Ні, ні, не дам їх тобі.
Джудіт намагалася навчитися писати
після смерті Гамнета.
Але їй бракує терпіння.
Вона не як Сюзанна.
Мені б хотілося бути в змозі
написати кілька літер, особливо, коли виходила за тебе.
Пам'ятаєш весілля?
Я, старша, вагітна...
і ти, дивний, кмітливий 18-річний хлопець.
Я знаю, що думали люди.
Я не могла навіть поставити підпис.
Зробила якусь карлючку.
Почувалася такою дурепою.
А потім ти поїхав у Лондон та став великим письменником,
з дружиною вдома, яка і слова прочитати не може.
Я часто думала, чи не соромно тобі через це.
Але чого б це?
Ти тут майже не бував.
Пробач.
Ти втратив сина.
Кожен чоловік тужив би.
Донька - це ніщо.
Вони потрібні, щоб стати власністю іншого чоловіка.
Ми розчиняємося.
Ні, Джудіт.
Ти не повинна розчинятися. Чому ти не пишеш ще?
- Батьку, ти знаєш, я не вмію писати. - Я можу навчити.
В мені не залишилося віршів.
- Чому? - Бо помер не той близнюк.
Ні. Це чума. Чума забирає без розбору.
Це лише чума.
Хотіла б я, щоб чума забрала мене.
Джудіт, чому ти ненавидиш себе?
Я двічі вкрала у тебе Гамнета.
Перший, коли пережила його,
а другий, коли розбила твою мрію про нього.
Ти дала мені нову мрію.
Моя чарівна донька - поет.
Жінка не може бути поетом.
Жінки існують на Землі лише для одного.
Я знаю свої обов'язки.
Я виправлюся за те, що вкрала у тебе Гамнета.
Обіцяю, я виправлюся.
Я радий, що не Гамнет написав ті вірші.
- Радий? - Тепер я знаю його краще.
І любов, а не амбіції розквітнуть у цьому саді.
Ну щось та має розквітнути. Вибір не великий.
Так, з мене поганий садівник.
Створювати словами легше.
Так і є.
Допомогти?
І сюди. Може, трохи далі.
- Сюди? - Так.
Цей.
Зробимо велику ямку. Чудово. Щоб ми змогли...
На добраніч, Енн.
Залишся зі мною, Уілл.
Для спокою.
У нашому другому найкращому ліжку.
Я вип'ю бокал того рейнського вина з тобою, Томе Квайні.
Ти знаєш, що я не добрий чоловік.
У мене були жінки.
Багато жінок.
Я замало бачила у житті.
Ти забагато.
Отже, може, разом ми могли б почати спочатку.
Вона не замовляла вина. Вона пила його з Квайні.
Вона всередині вже більше півгодини.
Якщо Джудіт шукає трохи щастя, я лише рада за неї.
Гріх не зробить її щасливішою.
Справді?
Сподіваюсь, він хоч трохи полегшить
її нещастя.
Які гріховні слова. Пам'ятай святе писання.
Я пам'ятаю малу дівчинку, яка часто посміхалася.
Втрачену репутацію не повернути.
- Мою ж повернули! - Твою і не втрачали!
Її хотів сплюндрувати п'яниця та можливій папіст.
Джудіт має піти від Квайні. Він гультяй.
Якби шлюб дозволявся безгріховним,
то майже ніхто не зміг би побратися.
Я більше не можу з тобою бачитися, Маргарет.
Мені прикро.
Через Джудіт Шекспір.
Я не давав тобі обіцянок, Маргарет. Ти це знаєш.
- Якщо ми согрішили, то разом. - Вона вагітна.
- Від мене? - Ти смієш питати?
У Маргарет багато друзів в таверні.
- Ще слово. - Я впевнена. Я...
Я думаю...
Я вважаю, що він твій, Томе.
Чесно, так і є.
Френсіс Коллінс, проходь. Може, вина?
- Будь ласка. - Маріє, трохи вина, якщо твоя ласка.
Радий, що ти у доброму дусі, Уілл.
Коли посилають за юристом, звичайно все навпаки.
- Джудіт виходить заміж. - Не може бути.
Мої вітання.
Це трагедія, що така жвава юна жінка була не заміжня.
Що ж, трагедії більше не бувати.
Я хотів би поновити мій заповіт
та додати мого нового зятя Тома Квайні.
Квайні, так?
- Вино, тютюн. Гарна партія. - Чудова.
Хоча для мене головне, щоб вони наробили мені...
онуків.
Побільше.
Ще я хотів би...
Залишити дещо Енн.
Енн? Якщо вона переживе тебе, отримає третину за законом.
Вона точно мене переживе. Вона старша і набагато сильніша.
Я не про гроші. Їй залишиться більше, ніж вона зможе витратити.
Ні, я думав про...
Певні меблі.
Меблі?
Але, якщо Енн житиме тут, вона зможе всім користуватися.
Це меблі, коли вони
більше не будуть нашими, мають стати лише її.
Сподіваюся, це змусить її...
посміхатися і думати про мене.
Отже...
Один зять має винну крамницю, а інший хоче її закрити.
Вітаю до моєї родини.
Я знаю, іноді ми...
Ми Шекспіри були нашими власними найгіршими ворогами,
і іноді ми...
найгірші вороги.
Якщо Джон Лейн знову покаже свою пику,
йому відріжуть носа.
Так, у нас були зльоти та падіння, але...
Мені лестить те...
Те, що я зміг хоч трохи прославити наше маленьке містечко.
І хоч у мене більше...
І хоч у мене більше немає сина...
покажіть мені хоч одну родину, яка б не втратила свого,
у мене ще є дві вродливі доньки.
І, можливо, колись я ще матиму онука.
І, я чекаю цього від тебе Томе, і, авжеж, від тебе Джоне,
тому не ґайте час.
Дуже вам дякую.
Родина - це все.
І сьогодні...
я дуже пишаюся своєю.
Сьогодні в церкві я бачила Маргарет Уіллер, Том.
Я знаю, Джудіт.
І я не можу це виправити.
Я зізнався тобі.
Я можу лише обіцяти, що вона та її дитина нічого не проситимуть.
Ми знайдемо його.
Де він?
Він там?
- Він там. - Все гаразд?
Енн, все гаразд?
Так.
Тоді чому...
Побачиш...
Батько, у нас новини.
- А саме... - Так?
Я вагітна.
Святий Боже!
Так!
М-ре Квайні!
Чудово, хлопчику.
Моя люба.
Сестро, я така рада за тебе.
Це так чудово.
Але де Джон? Джон має бути тут.
Його викликали до в'язниці.
Квайні!
Маргарет Уіллер померла при пологах,
разом з дитиною.
Дитина не мала імені.
Без нього її не пустять до раю.
Що ж, м-ре Шекспір.
Яка прикрість.
Бачу весілля твоєї доньки було швидким і вимушеним.
Таким було і твоє, га?
Яблучко від яблуньки далеко не падає.
Що б мене, а ви, Шекспіри, скандальні персони.
Може, будучи неосвіченою фермерською дівкою,
твоя дружина не змогла навчити доньок моральності.
Що ж, час іти у справах.
Не можна весь день літати у думках, як робите це ви, поети.
У мене є справи.
- Справи, сер Томас? - Так, справи.
Великий маєток, як Шарлкот, сам про себе не подбає.
Я гадав, ви говорили про справжні справи.
Як будування та управління найбільшим театром Лондону.
Роботою з акторами, теслярами,
сплатою хабарів, щоб охорона охороняла, а політики прикривали.
Щоб 3000 клієнтів були напоєні та нагодовані щовечора.
І що сьогодні вистава буде краща, ніж вчора.
Поставити сто сімдесят вистав для нашого короля та королеви.
Уявляєте, як це поставити битву при Шрусбері
у бенкетній залі Хемптон-Корту? Не варто, ви втомитеся.
І все ж, всі ці роки я займався
складними і надзвичайно вдалими справами, Томасе,
знаходив навіть час обдумати та записати гарні думки,
які ви вважаєте, наскільки мені відомо,
несуть радість та насолоду тим, хто шукає, як відволіктися
чи відпочити від цієї долини сліз,
та без яких все було б таким же безглуздим, як...
Безглуздим, як ви, сер Томас.
І оскільки ви згадали мою дружину Енн,
у її лайні більше мудрості та пристойності,
ніж у вашому всьому тілі.
І шкода, що не я вбив твого клятого оленя.
Квайні видалено з заповіту, сер.
Мені шкода бачити біль Джудіт, тестю.
Чи вашу.
Мені від цього сумно.
Я знаю, Джоне.
Попрацюєш зі мною трохи, чоловіку?
Залиш пива слимакам.
Бачу, Енн, ти і без мене добре пораєшся.
Я краще прогуляюся.
Вона зробила це заради тебе.
Ти хотів онука.
Гамнет ШЕКСПІР 1585 - 1596
Тебе не було на похороні.
Я був в дорозі.
Новини прибули в Лондон, коли я вже поїхав.
Коли я приїхав, його вже поховали.
Це було літо.
Тіло не могло довго лежати. Особливо померлого від чуми.
Ось сторінка.
Серпень 1596.
Гамнет Шекспір
Гамнет...
Шекспір.
Ось він.
Я купив йому ножика.
Особливого, зі складним лезом.
З його ініціалами на ручці.
Він йому б сподобався.
Я завжди ношу його з собою.
- Не проти, якщо я... - Будь ласка.
Кожного разу...
Кожного разу, коли я гострю нове перо...
Я уявляю, що це не я,
що це його рука, дорослого чоловіка,
і що він гострить...
Гострить перо ножем, який дав йому батько,
того давнього дня, коли він повернувся.
І тоді, коли я...
Коли я вмочую перо в чорнила та залишаю слід...
Я досі уявляю, що це його слова на папері,
уявляю, що це не я
думаю про нього,
що я вже помер, а Гамнет живе...
і це він думає про мене.
Люди часто питають мене, як я зміг стільки написати,
як знайшов енергію та відданість справі, щоб сидіти стільки за столом,
на самоті та писати п'єсу за п'єсою.
Але відповідь дуже проста.
Зі мною завжди був мій син.
Мій хлопчик.
Гамнет ШЕКСПІР 1585 - 1596
В.Ф. 1598
Ти хотів мене бачити, батьку?
Так, Джудіт. Дякую, що прийшла.
Твій новий дім зручний, сподіваюсь?
Над ним ще треба попрацювати, але мій чоловік дуже працьовитий.
Не зважаючи на ганьбу, яку він нам приніс...
Він гарна людина.
Сьогодні я був на могилі Гамнета,
читав його ім'я з реєстру.
- Я рада. - Енн...
Я знаю чуму.
Багатьох у Лондоні вона забрала, всі театри зачинялися, тому...
Я знаю чуму і...
Сьогодні я подумав, що...
чорна смерть - це коса.
А не кинджал.
Як це?
Жодного разу я не бачив,
щоб вона забрала одну людину та зникла собі.
Як помер Гамнет?
Його смерть вписана у реєстр смертей,
але не вказано причини.
Чума, чоловіку.
Вікарій так сказав на похороні.
Бо ти йому так сказала,
ще, не сумніваюся, що це ти сказала гробарю,
який прийшов за ним
і знайшов його вже замотаним у простирадло.
Хоча, коли я дивлюся на могили
поряд з Хемлетовою та у реєстрі,
я не бачу там коси,
яка пройшлась би по цьому місту літом 1596 року.
Я бачу чітку цифру. Померло лише п'ять дітей,
і троє з них новонароджені.
Не так, як при інших чумах,
коли вона косила десятки людей
за один свій змах.
Отже, Джудіт, Енн...
кажіть мені.
Як помер мій син?
Він помер від чуми.
Мати прокинулась посеред ночі від мого крику.
Ліжко Гамнета було порожнім.
Мати обшукала дім.
А потім підійшла до ставочку у лісі.
Це було його улюблене місце,
хоч він і не міг плавати
і ніколи не заходив у воду.
Поряд з ним...
розірвані на шматки,
останні рядки віршів,
які я склала, а він записав.
Ми готувалися до твого приїзду.
Мати сказала принести нитки та простирадла,
щоб ніхто не дізнався, як він помер.
Це історія Джудіт,
відтоді вона була її тягарем,
а я кажу, що він помер від чуми.
Вікарій сказав це біля його могили.
І Бог це прийняв.
Від чуми померли мільйони,
і Гамнет ввійшов до брами раю разом з ними.
Ісус ніколи б не відмовив йому,
не зважаючи на те, що побачила Джудіт.
Авжеж.
Авжеж, він в раю.
Гамнет не вбивав себе.
Він просто кинувся в воду. Тому і помер.
Я його вбила.
- Джудіт, це не так. - Я вбила свого брата.
Він хотів, щоб ти був задоволений.
Тобі потрібен був лише він,
а йому - лише ти.
Я заздрила.
Я заздрила...
бо Гамнет ходив до школи...
а я мала працювати на кухні, бо народилася дівчиною.
Але я хотіла твого схвалення.
Хотіла твоєї любові.
Тому я сказала, що розповім тобі.
Що ти нарешті дізнаєшся, хто написав ті вірші.
Я не... Я не хотіла цього.
Я не хотіла цього.
Він помер від чуми.
І Бог прийняв це.
Це лише крихта брехні.
Він був малим хлопчиком.
Ти закінчив її.
Дякую.
Мою історію закінчено.
Я можу відпочити.
Гамнете, будь ласка.
Залишся на мить.
Ми створені з того ж,
з чого створені наші сни,
і наше коротке життя
оточене тим сном.
Пробач.
Гадаю...
я трохи простудився.
Бен Джонсон, радий тебе бачити.
Боже, Уілл, часу ви не ґаяли.
Обидві доньки вплуталися у такі скандали.
Радий за них.
Так, пенсія не принесла мені спокій, на який я сподівався.
Уілл, ніхто ніколи не отримує те, на що сподівається.
Але отримують, що заслужили.
Гадаєш, я це заслужив?
Може, не все, але дещо так точно.
Ти втратив сина.
Ніхто на таке не заслуговує, хоча багато хто це переживає.
- Я теж втратив сина і доньку. - Я знаю, друже.
А у тебе є ще дві люблячі доньки.
Жінка, з якою розділяєш ліжко. У мене нічого цього немає.
- Моя Енн мене зневажає. - Ти її привселюдно образив.
Назвав її сварливою...
Так, я не казав, що без причини. Лише сказав, як є.
Ти казав мені, що Саутгемптон сказав, що ти живеш дрібним життям.
Ну, і дупа.
Тобто, ти підкорив Англію, Уілл,
і повернувся з перемогою до своєї родини.
Що в цьому дрібного?
Мабуть, через родину.
Це ж найкраща частина.
У тебе є дім, Уілл.
Скільки покорителів може цим похвастатися?
А скільки поетів?
Кожен може померти самотнім та зневаженим.
Марлоу вбили.
Ніхто не знає, котрим з його ворогів.
Грін помер в злиднях, далеко від тих, хто його знав.
Кід так само.
Ніхто не знає, як помер Том Неш,
лише його брудні вірші нижче поясу,
і теж далеко не у домі своєї родини.
Здається.
А я? Може, я ще не помер,
але вже скоро. Я в немилості короля,
ніхто мене не згадує.
А ти? Ти вдома, Уілл.
Пробач, все гаразд.
У тебе була купа друзів, є твоя родина,
теплий вогонь та повний шлунок.
І до того ж, ти ще написав
найкращі п'єси, які тільки існували чи існуватимуть.
Клятий ти покидьку.
Тому так, старий друже...
Я кажу, що ти на це заслужив.
Батьку?
Сьогодні особливий день,
мати і Сью приготували тобі особливий подарунок.
Боже, що це?
- Це наша шлюбна ліцензія, Уілл. - Що?
Тридцять чотири роки тому я поставила на ній свою карлючку.
І ось тепер...
Уільям Шекспір - Х
Енн Шекспір
"Енн Шекспір".
У тебе чудовий почерк.
Сью вчить і мене теж.
І коли тобі стане краще,
до того часу я напишу для тебе вірш.
Отже, тобі потрібен
ніж для пера.
Це тобі.
Дякую.
Чим би ти хотів зайнятися сьогодні, батьку,
в цей особливий день?
Я знаю місце, де цвіте чабрець,
фіалка никла й жовтий баранець,
і, сплівшися з шипшинною, навис
над ними запахущий козолист.
Не раз, як зморять королеву танці,
вона до ранку спить на тій галявині...
Решту, мабуть, ви знаєте.
М'яке, тонке линовище змії
встилає ложе запашне її.
УІЛЛЬЯМ ШЕКСПІР ПОМЕР 23 КВІТНЯ 1616 РОКУ
В МІСТІ, ДЕ НАРОДИВСЯ.
У СВІЙ ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ.
Не бійся влітку спеки,
ані взимку хуртовини.
Відробивсь,
повернись додому,
заробіток на руках,
королевичі й сіроми -
всі повернуться у прах.
Вже не бійся гніву сильних,
переслідування владних,
не турбуйсь про одежину,
ні про хліб, ані про дах.
Дуб могутній і травина -
все обернеться у прах.
Вже не бійся блискавиці,
і страшного реву грому.
Ница злоба хмарночола
чи доблесність на вустах,
юність рвійна, старість квола -
Все обернеться у прах.
ЕНН ПОМЕРЛА ЧЕРЕЗ ДЕВ'ЯТЬ РОКІВ.
УІЛЛ ЗАПОВІВ ЇЙ ЙОГО ДРУГЕ НАЙКРАЩЕ ЛІЖКО.
ДЖУДІТ КВАЙНІ НАРОДИЛА ТРЬОХ ХЛОПЧИКІВ.
ВСІ ПОМЕРЛИ МОЛОДИМИ.
ЕЛІЗАБЕТ ХОЛЛ, ЄДИНА ДИТИНА СЮЗАННИ, ДВІЧІ ВИХОДИЛА ЗАМІЖ.
ВОНА ПОМЕРЛА У 61 РІК, ОСТАННЯ З ЛІНІЇ ШЕКСПІРІВ.
Переклад субтитрів: Фатун Володимир